-I tidigare avsnitt: -Det är Topeka. Alltid Topeka.
En analys av belgarens tillgångar. De är värdelösa.
-Ni erbjöd honom niosiffrigt. -Vissa värdelager är dolda.
-Vad drömmer du om? -Woody. Vi har en het kärleksaffär.
-Var är hon? -Jag får inte säga det. Hjälp mig.
Vill du inte bota din mamma? Hon är inte borta. Hoppa in i bilen.
Nallen ska skydda dig.
Syrran och jag hade likadana nallar. Jag måste träffa mamma.
-Vad har du där? -lngenting.
-Vilken stor svamp. -Den är min. Jag hittade den.
Okej. Men du vet väl att alla svampar inte går att äta?
Minns du Babars pappa? Elefanternas kung?
-Han åt en svamp, blev grön och dog. -Precis.
Sen åkte Babar till stan och hittade en rik tant som gav honom en bil.
Du gör intressanta tolkningar.
Men kasta den där. Den är inte bra.
-Capisce? -Capisce.
Woody? Brukar du fundera på vad du vill bli när du blir stor?
Ibland tror jag att livet redan är utlagt framför mig.
Men ibland vill jag köpa en båt och bli fiskare.
-Du då, Tess? Vad ska du bli? -Jag ska bli Babar.
Tessie. Jag hörde.
Charlotte sa att du skulle komma.
Tur att du hann före ovädret. Det ska ösregna sen.
-Är mamma med gruppen? -De rundar av.
-Är första mötet fortfarande i ladan? -Du vet.
Kul att se dig. Välkommen.
En sista tanke innan vi ger oss ut i kvällsluften.
Vi är inte här för att förvandlas.
Vi vill återförenas med vårt kluvna jag för att lära känna oss själva.
På den resan finner vi sann visdom.
Ordning och entropi är lustiga begrepp.
På makronivå är de i princip utbytbara.
Så hur skiljer man dem från varandra? Spelar det nån roll?
Den enda kostnaden är förvirring, och den är ständig.
Den väg som kan beskrivas är inte den sanna vägen.
Vi svängde många gånger.
Två höger, vänster, sen 3,5 minuter och så två vänster.
Det där måste ha krävt stor koncentration.
Om du är hungrig. Du kanske inte får äta på ett tag.
Vad gör hon här?
-Jag pratar med dig. -Vi hör dig.
-Du lovade mig svar. -Jag lovade att hjälpa dig.
-Hur då? -Lägg dig ner.
-Nej. -Vi ska inte skada dig.
Vad fan gör jag här?
Ni vet ingenting om min mamma.
-Jag känner din mamma. -Det gör vi allihop.
Vi träffar henne i våra drömmar.
Du brukade göra frukost så att hon fick smyga iväg och skulptera.
Hon sa åt dig att följa med din pappa.
Hon sa: "Bli hjälten i ditt eget liv."
Då svarade du: "En hjälte ger sig inte av."
-Hur vet du det? -Jag träffar henne i mina drömmar.
-Vi måste prata. -Kan jag inte få bli galen i fred?
Du är inte galen. Woody gör intrång i dina drömmar.
Jag trodde att mina drömmar var mina.
Sen träffade jag en kvinna som kunde träda in i mina drömmar.
-Jag insåg att hon inte var den enda. -Okej.
Woody manipulerar dina drömmar så att du ska tro att du är kär i honom.
Det är underbara drömmar.
Jag vet. Jag är ledsen.
Det verkar rimligt. Eller, det är egentligen helt orimligt.
-Men det passar in. -Jag behöver din hjälp.
En person jag älskar är i knipa. Woody vet saker.
Vad måste jag göra?
Herregud, vad vacker du är.
Jag älskar dig också.
Det här var en trevlig överraskning.
BORTSPRUNGEN KATT - HITTELÖN
Ska du hämta eller lämna?
Det är min mammas.
-Kan jag gå ut där bak? -Alla vägar leder till mitten.
Hej, mamma.
Vakta dörren.
Jag måste visa dig en sak.
Jag hittade den här.
Du gav den till min son.
Inga leksaker i skolan.
-Nu kom vi för sent. -Förlåt, mamma.
Lyssna. Blunda.
Ser du dansarna?
Jag ser dem.
Blunda.
Låt dig själv sjunka in.
Andas.
-Är du vaken? -Ja.
Är du vaken? Öppna ögonen.
-Är du redo? -Visst.
Ska du låta oss hjälpa dig?
-Vad vill du säga till din mamma? -Jag vet inte.
Du vet.
-Är det där min mammas morgonrock? -Jag frös.
Ta av den, är du snäll.
Din mamma trycker ner dig.
Det värsta är att hon inte ens är här.
Hon är min mamma.
En dag kommer hon att vakna.
-Hon kommer att vakna. -Och vad händer sen?
En dag vaknar hon. Och vad händer sen?
Vad skönt att se dig.
Vi sätter oss vid ett avskilt bord.
-Hon behövde inte bli inblandad. -Hon förtjänar att veta.
Oroa dig inte. Han är galen.
-Tortyr är ingen effektiv metod. -Men det är psykisk stress.
Eftersom det här inte är verkligt är det bara psykiskt.
Vad är Topeka?
Ett namn. Platser behöver namn.
Våra drömmar, hela köret. Det behövde ett namn.
-Topeka. -Där kan man gräva efter rötter.
Jag vet att du tror att du har kontroll, men det har du inte.
-Du är en pjäs. En bonde, en häst. -Och vad är du?
Jag är kycklingvingarna i pausen.
Jag vet att du är där. Jag blev hitskickad för att prata med dig.
Öppna dörren.
Du förstår inte vad du gör.
Strunt samma. Du är inte ens vaken!
Det är ingen fara.
Det är jag.
Det ordnar sig.
Kom igen. Sov inte vid bordet.
Vadå? Trodde du att vi var klara?
Sitt.
Hur var återföreningen? Kärleksfull?
-Vad har du gjort med henne? -Jag håller henne inte fången.
Du ska veta att hon är där ute.
Så att du har nåt att sträva mot.
Några drinkar, tack.
De flesta människor i världen antingen drömmer...eller är vakna.
Tillstånden är vitt åtskilda.
Men för folk som mig finns det inget avstånd alls.
Vi går som myror längs kanten på det ena glaset och över till det andra.
Men du har den sällsynta förmågan att blanda din vakenhet...
...med dina drömmar, så att de överlappar varandra och blir ett.
Som den gången i lobbyn på firman.
Hon var oerhört snygg i rött.
Martinin är din.
-Hur hittar jag henne? -Vilken del?
-Har du vaknat nu? -Hypnotiserade ni mig?
Gränsen mellan dröm och vakenhet är tunn. Vi ledde dig bara över den.
-Vad har du för storlek? -43.
Det finns bara 39 och 40.
Gränsen är inte fast. Det är snarare som att gå igenom ett vattenfall.
Det är ett organiskt system med två sidor.
På ytan finns de åtskilda grässtråna.
Under ytan finns ett sammanslingrat rotsystem vi inte kan förstå.
-Vad vill ni? -Hjälpa dig att nå din mamma.
Nu går vi och äter.
Lägg dig ner. Vi måste börja.
-Det är för din psykiska hälsa. -Jag är inte din patient.
Varför måste du alltid streta emot?
Du har ohälsosamma mönster.
Sluta kämpa emot. Jag vet ditt bästa.
Jag älskar dig.
-Du är inne i min dröm. -Du invaderade min dröm först.
Du skrek i sömnen. Som när du var liten.
Förlåt.
Minns du vad du drömde?
-Nej. -Vad synd.
Jag går ut till bilen.
Jag har lite magnesium. Det hjälper mot oron.
Var försiktig. Det låter som om ovädret snart är här.
Här. Du blöder.
-Är jag vaken? -Ja.
-Bevisa det. -Jag kan inte. Förr visste du.
Jag tar den där.
-Varför är jag här? -Det var en trivial fråga.
Jag vill hjälpa dig att hitta din tjej.
-Varför? -För att hon är en människa.
Hon hålls fången mot sin vilja i en källare.
De som håller henne fången är de med gröna skor.
De vill släppa lös samma sorts anarki hos mänskligheten-
-som dina drömmar gör hos dig.
-Hur då? -Pojken.
Han är en speciell pojke.
Enorm, outnyttjad makt.
-Värd niosiffriga belopp? -Mer.
Här. Första steget mot att hitta din flicka.
Till vilket pris?
-Jag trodde att du älskade henne. -Ge mig kuvertet.
Du tror fortfarande att du kan göra det här ensam.
Det finns två sidor i varje krig.
De som inte väljer sida blir krossade i mitten.
Du behöver inte åka hem.
Men du är inte välkommen här.
-Får inte jag nåt? -Din mat står där borta.
Det här är inte verkligt. Det är en dröm.
Säg nåt. Hon väntar.
-Vad ska jag säga? -Vad vill du säga?
Du har makten. Du tog henne till skogen.
-Du fick henne att ropa. -Nej.
Börja med nåt litet. Nåt enkelt.
Ska du äta dina pommes frites?
Fortsätt.
De ser jättegoda ut.
Jag kanske tar för mig av hamburgaren sen.
Om du inte tänker äta upp den.
Jaha, okej.
Då är den väl min.
Du missar nåt. Om du fortsätter så här äter jag upp hela.
Ska du bara sitta där och vara tyst?
Som alltid?
Det här är ju värdelöst.
Ska du verkligen gå med så mycket osagt?
-Ni kan inte hjälpa nån av oss. -Du går runt i cirklar.
Du kommer att komma tillbaka.
Du läcker.
Tack.
-Kan du inte sova? -Jag vill inte.
Jag försökte med det en gång. Jag klarade sex dagar.
-Vad hände sen? -Jag blev gripen.
Jag irrade runt mitt på 6th Avenue.
Jag trodde att jag var på stranden...
...och dansade till Dusty Springfield.
-Det låter skönt. -Det var kallt och stenigt.
Det stod ett knotigt gammalt träd där.
Det kändes så verkligt.
Det kanske det var.
Hur fan klarade du sex dagar?
-Du borde verkligen sova. -Du också.
När du hittar den där kalla, steniga stranden... Titta bakom trädet.
Det ligger en flaska Margaux där.
Som en myra längs glaskanten.
"GNÅGTU"
-Varför gör du så här? -Du får skylla dig själv.
Sluta kämpa emot. Jag vet ditt bästa.
-Jag älskar dig. -Det här är min dröm.
-Sluta. -Sluta själv.
-Var är han? Var är min son? -Du har ingen son.
Jag hittade nallen. Du vet var han är.
Du har i alla fall inga sjukdomar. Så som du håller på.
Du ljuger för mig. Du vet att jag ser honom. I mina drömmar.
-Sluta. Jag varnar dig, Tessie. -Nej!
Var är min son? Vad har du gjort med honom?
Han är inte din.
Du ljuger. Jag födde honom. Jag är hans mamma!
-Du skulle inte få veta. -Du sa att jag var galen!
Var är han? Var? Var?
Vi vet inte.
Han blev tagen. Stulen.
Han var på väg över och nån stal honom från oss.
Vem har honom nu?
Det vet vi inte.
-Hallå? -Gick det bra att åka hem till stan?
-Ja. -Synd att du inte kunde stanna.
-Kommer du på brunch den 15:e? -Visst.
Det regnade aldrig, eller hur?
Nej.
Hur som helst... Jag älskar dig, gumman.
Det kommer jag alltid att göra.
Jag trodde att du hade smugit ut.
Då var vi här. Precis som vanligt.
Det är ingen annan här. Inte ens du.
Du måste möta mig halvvägs.
Vakna. Jag är här. Jag väntar.
Mamma...
Vakna!
Jag hatar henne.
När jag var åtta åt jag en giftig svamp och hamnade i koma i tre dagar.
När jag vaknade frågade den gamle prästen vid min säng om jag sett Gud.
Jag sa: "Nej, men jag hörde Dusty Springfield."
Då log han och sa: "Samma sak."
Text: Hanna Måhl Åsberg www.sdimedia.com